LÕBUS KARUSSELL NR 10
SAADETIS
Elas üks rotiemand, Anfissa nimeks temal.
Toodi talle korvitäis küpsiseid, sardiine häid.
Ja kuivikud ja sõõrikud ja uued saapad hunnitud.
Nüüd lauda istus ta, rotike Anfissa.
Ja sõi ära kringlid
kohupiimakoogid,
sardiinid, küpsised.
Ah, ka uued saapad need.
HELENDAV MUTUKAS
Ükskord öösel, läbi juurte, mangroovipuu kännu alt,
mutukas läks merre suurde, vilgutas tuld lõbusalt.
Vaatas öösse tundi kaks: öö igal pool, kus vaatad.
Nii! Jääb elu üksi igavaks, mul tuleb sõpru saada.
Ta järsku kuuleb häälekära: "Kallis, kaugemale ukse eest!
Ja kustutage tuli ära ja, palun, kiiremini veel!
Tõmmake end tagasi! Jah, teile hüüan seda!
Valguse eest sedasi saaks nii mindki kahtlustada."
Abistada soovides üks sosin sügavusest tuli:
"Kui elada te soovite, siis kustutage tuli!"
Ja kurvaks jäi nüüd väikemees - kas tõesti ongi nii,
et üksindus mind ootab ees ja üksi istungi?
Ja ilmas pole kedagi, kel valgust oleks vaja?
Ja pole ilmas midagi, mida valgustada?
Ei, see elu pole minu jagu, ma ei ela sedasi!
Kes tahab, põhjas värisegu, mina ujun edasi.
Siis sealt, kus tihe rohupind, kostis nõrgalt ohe:
"Kas saaks aidata te mind? Muidu hukkun kohe!"
"Ka mina olen eksinud!" nii ütles merihobu.
Kõik rõõmsalt jälgisid ta tuld - neid oli terve rodu!
On ülal lainte helendus, kaob pimedus ja nagu kellad...
Ja järsku nägi ta nii selgelt: need pole tähed taeva all,
need, nagu tema, hele-helged, koos kui keerlev karneval.
Ja igaüks kui päiksekiir, kõik kaugele teel ära.
Koos teistega ta laulis nii: "Sära, sära, sära!"
LIBLIKAS JA TIIGER
VÄLJAPÄÄSU POLE
Jutustas Pastella